Ok.
Det var det virkelig. Det hørtes pent ut.
Men det kanskje var litt vel pent. Litt vel polert, for perfekt.
Litt for formelt. Det skal låte mer spontant.
Forstår dere hva jeg mener? Tenk på at denne typen jazz-
-ble født på...bordellene.
Konferanse i parapsykologi
Ikke bare virveldyr viser bevis på fenomenet.
Det gjør til og med de virvelløse dyrene.
Sommerfuglene, termittene og sebraene...
Alle disse dyrene anvender telepati når de gir ordrer-
-og utveksler informasjon.
Dette kan vi enkelt bevise:
Setter vi en sommerfugl i et bur, vil den innen et par timer omkranses-
-av en mengde andre sommerfugler, som skyndte seg dit i sverm.
De kan til og med fly et antall kilometer.
Dette er et eksempel på telepati. Til og med nyfødte barn har evnen-
-men mister den når de lærer seg å kommunisere med ord.
Men det fins unntak. Enkelte mennesker mister ikke evnen.
Helga Ulman er i Italia for å holde flere forelesninger.
Helga har en utrolig, telepatisk evne. Vi er imponert over henne.
Jeg overlater ordet til Helga.
Jeg vil understreke at min evne ikke har noe å gjøre med magi.
Det har ingenting å gjøre med mystikk eller spådom.
Jeg oppfatter ting som skjer, eller som allerede har skjedd-
-men jeg kan ikke forutse framtiden.
Jeg oppfatter tankene når de fødes, og noen ganger også lenge etter.
En del tanker er så sterke at de fester seg i rommet-
-akkurat som spindelvev.
Du, min herre.
Herren på tredje rad.
Du har høyre hånd i lomma.
Holder du ikke et nøkkelknippe med fire nøkler i hånden?
-En av nøklene er lang. -Jøss.
Det stemmer. Her er nøklene.
Navnet ditt er Pietro...Pietro.
Jeg ber om unnskyldning for uttalen. Valgoi?
-Det stemmer. -Jeg ville gjerne spørre om en ting.
-Kjente du signora Ulman? -Nei.
Ikke for å mase, men har du ikke gitt henne navnet ditt?
Nei, absolutt ikke. Jeg bor i Bologna og kom hit for tre timer siden.
-Det er ikke mulig. -Takk.
Nei! Forsvinn herfra. Nei!
Jeg ber om unnskyldning.
Unnskyld meg.
Det er noe... Noen her...
Nei, jeg vet ikke...
-Jeg ber om unnskyldning. -Helga.
Det var... Jeg kan ikke forklare det.
Det var merkelig. Det føltes som om noen hogde en kniv-
-rett inn i kroppen min... Jeg ber om unnskyldning.
Det føles bedre nå.
Nå kjenner jeg det igjen. Her er den!
Døden fins i denne salen.
Noe fins her iblant oss.
Jeg har fått kontakt med et ondskapsfullt sinn.
Denne personens tanker kretser rundt død. Forsvinn!
Du...har allerede drept.
Og du vil drepe igjen.
Den sangen... Barnereglen.
Huset der borte...
Og...døden!
Og blodet... Jeg er redd!
Ro deg ned, signora. Nå holder det.
Vi gjemmer alt, alt må se ut som før. I huset.
Ingen vet noe, og ingen skal noensinne få vite det. Glem alt.
Vi må glemme alt som har skjedd.
For alltid... For alltid.
Føler du deg ikke bra?
Kan jeg gjøre noe?
Opplevelsen var veldig tydelig. Det var fryktelig i sin tydelighet.
Det føltes som om noen stakk en pigg inn i hjernen min.
Jeg hørte tankene hans. De er syke, onde og samtidig barnslige.
Da jeg satt der oppe foran publikum avslørt jeg ikke alt jeg kjente.
I kveld skriver jeg ned alt.
Du får notatene i morgen.
Gjør hva du vil med dem! Jeg sier det til deg-
-siden jeg har forstått hvem morderen er.
Hva er det? Er det noe galt?
En ondskapsfull tanke. Den må ha festet seg her inne.
Akkurat nå kjente jeg dens nærvær.
Jeg må tilstå at jeg er redd. Virkelig redd.
Jeg må absolutt hvile. Jeg er helt utmattet.
Jaså? Skal vi snakke om det med en gang?
Jeg vil at du publiserer denne artikkelen mens jeg er i Italia.
Ja visst. Jeg er alene hjemme.
Jeg er bare litt opprørt.
Men bare slapp av.
Vi får snakkes i morgen.
-Hinno, Marc. -Hva betyr det?
Det får du forklare.
En av gjestene i baren sa det til meg.
Han påsto at det var noe man sa på Tahiti.
Eller var det på Madagaskar...?
Jeg er så full at jeg allerede har glemt det.
Men det skulle tydeligvis bety det samme som "Alla salute, cheers..."
"A votre santé, skål!"
Da jeg var i Amerika traff jeg mange som deg.
Folk som drikker mye.
-De klarer seg ikke så lenge. -Og hvorfor skulle jeg ville det?
Du snakker som en sann masochist. Åpenbart har du talent.
Det handler ikke om masochisme, tvert imot.
Vet du hva?
Når jeg er full føler jeg meg lykkelig.
Og dessuten spiller jeg bedre!
For meg er et piano som en vakker kvinnekropp.
Når jeg kiler henne...
Hold opp nå.
Apropos pianospill er pausen min over.
Det er best jeg går tilbake til klimpringen min.
Ellers får jeg ikke betalt for kvelden.
Ok, da. Opp med deg.
Forskjellen mellom oss to er politisk.
Vi er begge relativt gode pianister, hva?
Men mens jeg er pianoets proletar-
-så er du en spissborger.
Du spiller for kunstens skyld, og det nyter du.
Jeg derimot gjør det for å overleve. Det er ikke det samme.
Bravo! Dette var et kapittel i filosofien din jeg ikke kjente til.
Det er faktisk helt nytt. Når jeg er full blir intellektet mitt sylskarpt.
Hva var det?
Det hørtes ut som et skrik.
Hvem vet? Kanskje ble noen voldtatt.
Jeg skåler for deg, voldtatte jomfru.
-Ha det, Marc. -Adjø.
Adjø.
Fem slag, 12 sår som antakelig ble gjort med en slakterkniv.
Offeret er en kvinne i 35-årsalderen. Hun har skader over hele kroppen.
-Du er visst utlending? -Ja, jeg ble født i London...
...men jeg bodde noen år i USA før jeg kom hit.
-Og hva gjør du her i Italia? -Jeg er jazzpianist.
-Jeg underviser på konservatoriet. -Så du spiller piano?
-Så du har ingen skikkelig jobb? -Jeg sa jo at jeg er pianist.
Ja visst, ja.
-Så det er den eneste jobben du har? -Er det ingen skikkelig jobb for deg?
Nei, da. Hva er det du sier? Det ville jeg aldri si.
Tvert imot, jeg har en kusine som spiller...
-Hva? -Hun spiller fiolin.
-Er ikke bildene merkelige? -Ja.
-Har du flyttet noe her inne? -Er du gal?
Vi flytter ikke på noe. Er det noe som ikke stemmer?
Nei... Det var nok bare en følelse.
-Hva var det du ville vite? -Akkurat, offeret. Vær så god.
-Du kjente henne visst? -Ja, jeg bor over her.
-Vil du ha litt kaffe? -Ja, takk.
Den mørke regnfrakken... Fortell litt om morderens regnfrakk!
Unnskyld meg. Jeg har aldri sagt at det var morderens regnfrakk.
Jeg sa bare at jeg så en mann i en regnfrakk som løp fra huset.
-God kveld. -Nei, nei. Forvsvinn herfra.
-Her får du ikke komme inn. -Ikke? Du burde ha ringt pressen.
Ikke rør meg. Vi er midt oppe i en komplisert granskning.
-Er det ikke Gianna Brezzi? -Jo visst, betjent.
-Hvem sa det var en forbrytelse? -Til og med jeg har mine kilder.
Offeret var kjent, til og med i Italia.
Hun snakket på en viktig konferanse i ettermiddag.
-Og hva slags jobb hadde hun? -Hun var et slags spåkvinne.
-Hun kunne lese andres tanker. -Det var ikke verst.
Du der borte. Jeg er helt sikker på at du så alt sammen.
Det er du som er hovedvitnet.
Ring Mingozzi, Fabbroni. Og så ringer du stasjonen.
Hvorfor må jeg bli med på stasjonen? Jeg har allerede sagt alt.
Vi må skrive ned vitnemålet ditt. Du vet hvordan det er med byråkratiet...
Og så vil vi vite hvor og når du er født, og nummeret på passet ditt.
Det føles som om hodet mitt holder på å eksplodere.
Hva i helvete gjør du her på denne tida?
-Jeg var fire timer på stasjonen. -Akkurat, ja.
Jeg glemte bort mordet.
-Hvordan gikk det? -For et spørsmål! Skulle det gå?
-Jeg følger deg hjem. -Nei, takk. Jeg klarer meg.
Jeg sa jo at jeg klarer meg.
Mitt stakkars hode!
-Hvor mye drakk du? -Hvordan skal jeg kunne huske det?
Jeg husker ingenting av i kveld, men det må ha vært en hel del.
-Bli med til meg og få en kaffe! -Nei, takk.
Det er best jeg går hjem og sover.
Ha det.
Carlo, så du mannen som forsvant fra huset?
-En mann? -Ja, i en mørk regnfrakk.
Jeg tror det var morderen.
Vent litt. Jo, jeg så ham bakfra helt kort.
Jeg kom ut for noe underlig. Jeg vet ikke engang om det har hendt.
Da jeg først kom inn i kvinnens leilighet-
-så jeg et bilde, men en stund senere var bildet forsvunnet.
Hva tror du skjedde?
Kanskje noen flyttet bildet da det forestilte noe viktig.
-Hva sa du? -Bildet forestilte noe viktig.
Nei, det tror jeg ikke. Den forestilte en gruppe ansikter.
Det var veldig merkelig.
Kanskje så du noe så viktig at du ikke engang husker det.
-Jeg vil bare forstå hva det var... -Iblant er det du ser...
...i selve verket det du innbiller deg.
Alt blandes i minnet som en cocktail-
-og du klarer ikke å skille på smakene.
-Jeg snakker jo sant. -Nei, det er det du tror.
Men i selve verket handler det om din versjon av virkeligheten.
Det skjer meg ofte.
Mannen med frakken er Giordani. Han er professor i psykiatri-
-men også interessert i parapsykologi. Han forsørget Helga.
Mannen med briller er Mario Bardi.
Han er et slags medium, og var også en nær venn av Helga.
Skal vi gå?
Siden jeg husker det.
Mange takk. Det er alltid morsomt å havne i morderens blikkfang.
-Jeg har faktisk ingen gutt. -Ikke jeg heller.
-Det får man vel håper. -Jeg mente kjæreste.
-Så det er derfor du er så irritert! -Skulle jeg være irritert?
Du klør deg jo hele tida, og hendene dine skjelver. Hva er det med deg?
Jeg har jo sagt at jeg er kunstner.
Vi kunstnere er følsomme sjeler. Har du forstått?
Vi har ikke elefanthud som dere journalister.
Folk pleier å si at jeg har deilig hud. Bare kjenn.
-Ikke verst. -Den er fantastisk.
-Jeg kan få deg til å slappe av. -På kirkegården? Er du gal?
-Nei. -Dessuten har jeg annet å tenke på.
Ja da, ja. Du er livredd. Du tisser nesten på deg.
-Og alt er min feil. -Jeg vil faktisk se morderen.
-Jeg vil se ham i ansiktet. -Du burde dra tilbake til England.
-Jeg har bestemt meg for å bli. -Bestemte du deg nå?
Kanskje det. Jeg må konsentrere meg så jeg husker.
Jeg vet jeg så noe viktig den natten, men jeg vet ikke hva.
Skal du kjøre?
Vent! Du må gjøre sånn. Døren virker ikke.
Viva l'Italia!
-Setet er i stykker. Sitter du vondt? -Nei.
Du kan vel hjelpe meg med denne mordhistorien?
Gjør jeg et scoop, slipper jeg kanskje lokalnyhetene?
-Hva gjorde du? Du låste døra. -Kunne jeg ikke det?
Bare en mekaniker kan åpne den. Det var bare det som manglet.
Pokker!
-Bilen er ikke helt ny. -Kjør videre, er du snill.
-Jeg lider av klaustrofobi. -Ok.
Vet du hvorfor boomerang-lagrene i Australia går konkurs?
De går konkurs fordi varene deres alltid kommer i retur.
Var ikke den bra?
-Har Carlo kommet ennå? -Han kommer aldri før kl. 22.
-Si til ham at vi må snakke sammen! -Absolutt.
"Alt det som fins i huset... Vi må gjemme det."
"Ingen vil få vite noe."
"Glemme..."
"Vi må glemme alt."
"For all framtid."
For all framtid...
Det var alt. Hun pekte mot midten av sjette eller sjuende rad.
-Husker du hvordan publikum så ut? -Nei, det er umulig.
Lyset var rettet mot oss. Salen var mørk.
Når jeg tenker etter husker jeg at mens Helga snakket-
-var det en bevegelse fra sjette eller sjuende rad.
Jeg husker ikke akkurat hva.
-Hva slags bevegelse? -Kan du gjenta spørsmålet?
Jeg sa: Hva slags bevegelse?
Det er vanskelig å si. Det virket som om noen reiste seg og gikk.
Men det var bare en følelse. Det var vanskelig å se noe.
Der ser du. Du er ikke så spent lenger.
Du klarer å kneppe knappene uten å skjelve på hånden.
Slutt å mase om at jeg skulle være spent! Det er sånn jeg er.
Det er på grunn av kunstnertemperamentet mitt.
Hvorfor ble du pianist?
Ifølge psykologen min er det fordi jeg underbevisst hater faren min.
Når jeg slår på tangentene, slår jeg ham i virkeligheten på kjeften.
I virkeligheten er det fordi jeg elsker musikk. Du, da?
-Hvorfor er du journalist? -Jeg liker å jobbe.
-En kvinne må være selvstendig... -Ikke begynn med likestilling!
Det stemmer ikke. En mann er ikke som en kvinne.
Kvinner er ømtålige.
-De er skrøpelige. -Hva? Ømtålige?
Skrøpelige?
-Hva driver du med? -Kom hit.
-Hva vil du? -Vi bryter håndbak. Kom!
-La oss se hvem som er sart! -Hold opp.
Er du redd?
Du kan jo ikke begynne før jeg er klar.
-Det gjelds ikke. Du må være lojal. -Du også.
Iblant må man bare følge reglene. Gjør vi det om, må du gjøre det.
-Ok. Er du sikker? -Ja.
-Albuen må være på bordet. -Jeg kan reglene.
Vi begynner når jeg sier ifra.
Er du klar? Da setter vi i gang. Ta det rolig.
En...
To...
Tre... Da setter vi i gang.
Det gjelds ikke! Du løftet albuen fra bordet. Det er et gammelt knep.
-Du jukser jo. Det er absurd. -Ok, da.
Du er en stor, sterk mann. Jeg gir opp.
-Hvor skal vi nå? -Hvor vi skal?
Jeg går ingen steder med deg. Går jeg noe sted, gjør jeg det alene!
Ja da, men hvor skal du gå?
Jeg skal til en venn.
Jeg har ting å gjøre utover å bryte håndbak med deg.
Jeg følger et viktig spor, men jeg sier ingenting til deg.
-Kom igjen. Kan jeg ikke bli med? -Nei.
-Vi begynte jo sammen. -Nei.
Statistikken viser at man ikke kan arbeide med frigjorte kvinner.
Om du liker det eller ikke, så jobber jeg alene.
Hør her. Gjør som du vil, din idiot.
Jeg fortsetter med undersøkelsen min, så ser vi hvem som vinner.
-Er dette en annen utfordring? -Ja, det kan man si.
Ok. Vent, du har ikke sagt når vi kan ses igjen.
-Aldri mer. -Virkelig?
Vi kan vel ses i kveld?
-Kommer du sent hjem? -Jeg vet ikke.
Jeg prøver å ringe deg.
-Ok. Men som jeg sa... -Unnskyld meg.
-Vil du ikke, får du si det. -Jeg vet bare ikke når jeg er hjemme.
Ok.
Adjø.
Si meg sannheten!
-Syns du jeg er så stygg? -Nei.
Hva er galt, da? Er det duften min, eller noe annet?
Absolutt ikke. Hva mener du?
Ingenting. Jeg bare lurte på det.
-Jeg er Marc, en venn av Carlo. -Men kom inn, kjære Marc.
Carlo snakker ofte om deg. Du er vel ingeniør?
-Nei, jeg er pianist. -Er du pianist?
Sitt ned. Vil du ha en kopp kaffe eller et glass likør?
Nei, takk. Jeg ville bare snakke litt med Carlo.
-Han var ikke på baren. -Passer denne likøren?
Det er visst en Coca-Cola. Jeg lager litt kaffe i stedet.
Ikke lag noe bry! Jeg ville bare treffe Carlo.
Da roper jeg på ham.-Carlo!
Jeg er visst helt forvirret. Unnskyld meg.
Carlo har jo gått ut. Men følg med meg, bare.
Sitt ned.
Fortell om deg selv! Hvor lenge har du arbeidet som ingeniør?
-Nei, jeg er pianist. -Og jeg har vært skuespiller.
Se på bildene! Var jeg ikke dyktig?
Det er jeg helt sikker på. Dessverre var jeg jo ikke med...
Glem det. Da jeg giftet meg med Carlos far-
-ville han at jeg skulle slutte å arbeide. Alt tok slutt da.
Nå trøster jeg meg med pianoet. Og du spiller jo også.
-Ja, jeg er jo pianist. -En ingeniør som spiller piano!
-Skal vi spille en duett? -Dessverre har jeg det litt travelt.
Jeg må virkelig snakke med Carlo om noe viktig. Vet du hvor han er?
Han har gått til en Massimo Ricci som bor på Via Crescenzio nr. 28.
Unnskyld meg. Jeg har visst kommet feil.
Jeg leter etter Carlo. Moren hans ga meg denne adressen. Er han her?
-Ja visst. Bare inn. -Takk.
Hvis du bare visste hvor dårlig han har det. Hva har skjedd med ham?
Han har det fremdeles dårlig.
Der ser du. Sånn har han sittet i over en time.
Først drakk han som han pleier, til og med mer enn han pleier.
Så begynte han å fantasere.
Hei... Hvem er dette, da?
Så du avslørte meg i godtebutikken.
Vennen din Carlo er ikke bare et fyllesvin.
Han har dessuten en bisarr, seksuell legning. For en overraskelse!
Jeg blåser vel i legningen din, men drikker du sånn er det snart over.
Og jeg har sagt at jeg kanskje ikke bryr meg om det.
Leveren og innvollene har tatt kvelden.
Reis deg. Hold hodet under kranen så går vi ut og trekker litt luft!
Jeg liker ham, men han er alltid trist. I dag drakk han mye.
Han fablet masse. Jeg trodde nesten han var blitt sprø.
Først ville han gå, så ville han elske, og siden ville han sove.
Det ble bare verre. Da han begynte å skrike, ville jeg ringe legen.
-Vil du ha en kaffe? -Nei, det er sent. Jeg må gå.
Ellers får jeg sparken på Blue Bar.
-Blir du med? -Ja.
Ha det.
-Unnskyld for i kveld. -For hva da?
Ring meg.
Adjø.
-Hvorfor ville du snakke med meg? -Jeg ville spørre deg om en ting.
Husker du natten da kvinnen ble myrdet?
Jeg sa at jeg trodde jeg hadde sett et bilde i leiligheten...
-...men at det siden forsvant. -Det husker jeg vagt.
-Har du en fyrstikk? -Nei.
Du sa at bildet kanskje forestilte noe betydningsfullt.
Så snakket du om minnet og om sannheten.
-Det var helt ufattelig, faktisk. -Ja...
Jeg husker noe, men alt er veldig tåkete.
Jeg husker ikke hva jeg ville si.
Antagelig snakket jeg tull, jeg var stup full.
Hør her, Marc.
Hvorfor stikker du ikke bare herfra?
Hvorfor må du legge nesa i det?
Hvorfor erte opp en gærning, et sinnssykt menneske?
Bare en gærning kan jo ha begått en så forferdelig forbrytelse.
Ærlig talt så liker jeg gærninger. Jeg tiltrekkes til dem.
På en syk måte lokkes jeg av dem. Hør her.
Jeg vet at det bildet var der. Det er ikke noe jeg har drømt.
Jeg føler på meg at det var viktig.
Nå har det blitt forvandlet til en slags utfordring for minnet mitt.
En utfordring... Jeg pleier også å utfordre meg selv.
Jeg taper alltid.
I ditt tilfelle er det annerledes.
Går det dårlig, taper du ikke bare utfordringen, men livet ditt.
Politiet har satt opp veisperringer.
Når det gjelder mordet på Helga Ulman er det ikke noe nytt.
Politiet konsentrerer seg om en person som et øyenvitne-
-så forlate åstedet.
Ifølge ubekreftede rykter som hentes fra en avisartikkel-
-kan øyenvitnet identifisere den nattlige besøkende.
Carlo får passe seg. Innser de at denne gutten er bra, får han sparken.
-Hvem du enn er må du hjelpe meg! -Det er meg. Hva står på?
Du kommer i alle fall aldri unna.
Jeg vil drepe deg, før eller senere.
-Hallo? -Hva er det som skjer?
Det er noen her... Han sa at han vil drepe meg.
-Hør... Vent! -Hallo?
Jeg er helt sikker. Det var denne platen jeg hørte i går.
Husker jeg ikke feil sa du at også Helga snakket om en barneregle.
Ja, sangen kan være den utløsende faktoren for forbrytelsene.
Jeg går ut fra min egen teori, som jeg mener er riktig.
Morderen lider av paranoid schizofreni.
En som dreper med en sånn lidenskap, er ikke tilregnelig i øyeblikket.
Men i en hverdagslig situasjon kan personen framstå som normal.
Når han begår et drap må forutsetningene være sånn-
-at galskapen får fritt spillerom.
Det kan være et spesielt tidspunkt, en dag eller et plagg.
Noe som maner fram de bildene som tidligere-
-dannet rammen rundt det utløsende traumet.
Jeg vil gjerne snakke om noe betydelig mindre vitenskapelig-
-når det gjelder barnereglen.
Vi skal ikke glemme at Helga også snakket om et hus.
Jeg husker at jeg leste en merkelig bok for lenge siden.
Husker jeg ikke feil het den: "Vår tids gjengangere og legender."
I boken snakket man om en forlatt villa.
Ifølge naboene kunne man iblant høre denne barneregla fra huset.
I boken antok man at et drap kunne ha blitt begått i huset.
-Har du muligens boken? -Dessverre ikke.
Men du finner den antagelig på Biblioteket for folketro.
Vår tids gjengangere og legender
Det skrikende barnets hus
I et hus i nærheten av Roma skjedde det noe rart.
En jeger hørte tidlig en morgen et barn nynne en sang inne i huset.
Plutselig ble sangen avbrutt av skrik og snufsing.
Men det merkelige var at huset viste seg å være forlatt.
Nei, jeg har ikke noe nytt utover det jeg fikk høre av Bardi.
-Jeg har ingen adresse. -Hva skal du nå gjøre?
Jeg vil finne forfatteren av boka.
-Hun heter Amanda Righetti. -Jeg skriver det ned.
Hva i helvete! Hva driver du med? Se deg for!
Var du nødt til å plassere telefonen akkurat her?
Prøv å få tak i Righettis adresse! Den kan vise seg være svært viktig.
Hun vet hvor huset er, og kanskje vet hun annet som vi trenger å vite.
Jeg ringer igjen. Jeg hører ingenting på denne baren.
-Hva sa du? -Finn adressen... Det er ikke sant!
Det er rene badstuen her inne!
-Ikke glem fuglene! -Ingen fare, signora Amanda.
Unnskyld, men jeg må få spørre hvorfor du har de fuglene hjemme.
De får meg til å føle meg mindre alene. De imiterer alle lyder.
Himmel, det er som å ha en gærning hjemme. Jeg ville vært redd.
Adjø, Elvira.
Elvira!
Barnet... Huset...
Det er gjengangeren fra huset!
Du har to alternativer:
-Enten rømmer du til Libanon... -Eller prøver å løse forbrytelsen.
Hvor lang tid tror du det tar før politiet finner meg?
-Tok du taxi til Amanda? -Nei, jeg leide en bil.
-Hvorfor har du ikke fikset setet? -Det har jeg glemt.
-Du la vel igjen fingeravtrykk? -Ja.
Bare en oversvømmelse som den i Firenze kan vaske bort dem.
Når de finner liket, sammenligner de avtrykkene med tidligere mistenkte.
Men til slutt kommer de til deg.
Det gjør at du bare har et par dager på deg. Det er ikke mye tid.
Nei, det stemmer. Jeg må begynne med å finne denne her.
For et pent hus. Det har noe merkelig over seg.
-Vet du hvor det er? -Da hadde jeg ikke trengt å lete.
-Hva skal du gjøre? -Det sier jeg ikke.
Veggene har ører. Hvordan visste morderen at jeg ville dra dit bort?
Jeg aner ikke.
Neste gang sier jeg ingenting til noen.
Nå har jeg hørt det òg! Du er virkelig en real type!
-Du tror vel likevel ikke at jeg...? -Hør her.
Jeg vil bare beskytte deg. Det handler om å ikke sette deg i fare.
Jeg lover å fortelle alt så fort jeg vet noe.
Er det ikke på tide å slutte med denne tåpelige konkurransen?
Vi burde arbeide som et lag. To hjerner tenker bedre enn en.
Hvor er hjernen din? Dere kvinner har styrken og slår oss i håndbak-
-men det er mannen som har hjernen.
Har jeg gjort meg forstått? Endelig!
Skal det være en likør?
Jeg har Anisette, Sambuca...
-...Caffe Borghetti. -Har du noe mindre klissete?
-Whisky, konjakk. -Ja, det høres bedre ut.
-Det er mer bekvemt hos meg. -Kanskje det.
-Men her har vi det også bra. -Ja, men det er bedre hos meg.
Ok. Så drar vi hjem til deg, da.
Hvem tror du at du er, egentlig?
Hvor arrogant kan man være? Du har virkelig blitt bortskjemt.
Det er bare fordi jeg ikke har kjæreste akkurat nå. Det er bare det.
Pokker! Du kan vel gjette hva som har hendt.
Helt sikker. Det er en Dracaena Indivisa som vokser på Kanariøyene.
Den er sart og tåler ikke kulde.
Vi har aldri importert den, men den fins her på sine steder.
-Nei, den har vi aldri jobbet med. -Takk.
-Nei, aldri. -Ja. Jeg er helt sikker.
Det er lenge siden. Jeg bestilte dem fra Kanariøyene.
Dessverre døde de fleste. Klimaet her passer ikke treet.
Jeg bestilte aldri noen flere.
-Hvem kjøpte trærne? -Jeg får se på fakturaene.
-Hvorfor er du interessert? -Jeg er arkitekt.
Bare kom her.
Flaska! Spytt den ut, for pokker!
-Som jeg har lett etter deg! -Sjekkes aldri denne maskinen?
-Jo, men da stjeler de flaskene. -Hele stedet er jo fullt av tyver!
-Beklager, men du har ikke tenkt... -Jeg mente ikke deg, idiot.
-Så du jobber overtid? -Ja, streiken er utsatt.
Ministeren går gjennom våre krav, men vi planlegger en streik.
-Hva planlegger dere?! -En streik.
-Vi sitter i gården et par timer. -Hva var det du ville si tidligere?
-Sjefen vil snakke med deg. -Helvete!
Hallo? Er det professor Giordani jeg snakker med?
Jeg heter Marc Daly. Jeg har noe viktig å snakke med deg om.
Det beste hadde vært om vi kunne treffes med en gang.
Amanda Righetti har blitt myrdet.
Hennes høyre pekefinger pekte mot veggen.
Det så ikke naturlig ut, snarere som om hun ville peke på noe.
-Tror du at man har funnet kroppen? -Ja.
Kanskje det er noe du innbiller deg.
Men jeg drar dit og ser. Man vet aldri.
Jeg er bare vaktmester. Huset tilhørte en Carl Schwartz.
-Hvor er han nå? -Han er død. Han var forfatter.
Han kjøpte huset i 1968. Før det sto det tomt i mange år.
Man sa at det var hjemsøkt. Schwartz visste ingenting om alt det.
Han kjøpte huset. Han hadde nok kjøpt det selv om han visste om spøkelsene.
-Hvem bodde der før det? -Jeg kom hit først i 1967.
Og hvordan døde Schwartz egentlig?
Den stakkars mannen falt fra et vindu.
Det var jeg som fant den stakkaren i morges klokka åtte.
Jeg kommer hit og rydder hver dag. Jeg trodde jeg skulle dø!
Politiet forhørte meg i flere timer. De ville vite alt.
Men hva tror de at jeg vet?
-Liket ble ført ut for 30 min siden. -Stakkars Amanda.
-Hvem kan ha drept henne? -Det må ha vært en gærning.
-Hvor ble hun funnet? -På badet.
Kom her, så skal jeg vise deg.
Ser du alle blodflekkene? De er overalt.
Nå må jeg rydde opp så jeg kan gå hjem. Her blir jeg ikke alene.
Unnskyld, men denne flekken må jeg ta bort.
Det ringer.
Hallo? Men hei, Francesca!
Hvordan tror du jeg har det etter det sjokket?
Nei, alle har reist.
Ja, de tok med seg liket. Om de har forhørt meg?
De sluttet aldri. En av politifolkene hadde bart.
Ifølge ham var jeg et viktig vitne som kunne hjelpe dem.
Jeg vet jo en hel del.
Selvfølgelig fortalte jeg det!
Det er ikke ferdig ennå...
Slapp av. Jeg tar bussen kl. 18.30.
Det var...
Hva driver du med? Hvorfor har du skrudd på varmtvannet?
-Jeg vil vite hvem som drepte Amanda. -Ved hjelp av varmtvannet?
Akkurat!
-Fant politiet noe her? -Bare en dukke.
-Ikke noe mer? -Jeg hørte at de snakket om et barn.
Det er klart.
Et barn.
Det stemmer. Et barn.
Datteren min blir med deg. Jeg er litt opptatt.
Lever tilbake nøklene når det passer deg!
Olga! Kom straks hit! Beveg beina.
-Hva er det? -Du skulle jo aldri gjøre det igjen!
Forsvinn herfra!
-Hva hadde du gjort? -Ingenting. Faren min er litt gal.
Ha det.
Bare gå hjem. Jeg leverer nøklene senere.
Vær forsiktig. Det er spøkelser der inne.
-Hvilke spøkelser? -Jeg vet ikke, men alle sier det.
Ha det.
-Marc Daly? -Ja?
Så der er du! Du kom jo aldri tilbake. Har det skjedd noe?
-Nei, da. Jeg skal gå nå. -De har stengt av strømmen.
Ingen bor jo her, så...
-Hva har skjedd med deg? -Jeg fikk bare litt glass i hodet.
Jeg sa jo at du skulle være forsiktig.
Giordani...
-Gianna? -Roer du deg?
Tøyser du? Jeg har allerede løst to kryssord.
Jeg har en vanskelig gåte å knekke. Man har funnet Giordani myrdet.
Naboene hørte skriket hans og ringte politiet.
-Hva har skjedd med deg? -Det er bare en skramme.
Ærlig talt vet jeg ikke hva jeg skal gjøre med dette.
Den drittsekken vet jo hva vi skal gjøre på forhånd.
Hvor skulle jeg rømme?
-Til Libanon. -Akkurat, ja.
-Men dessverre har jeg flyskrekk. -Du trenger ikke være redd.
Er man vel i luften, vet man at man kommer ned på ett eller annet vis.
-Skal vi ikke ta bilen til Spania? -Vi to?
-Så jeg får også bli med? -Ja, hvis du vil.
Det er klart jeg vil det! Hør her. Vi tar en skikkelig ferie.
Hav, sol, fest, flamenco... Det høres vel ikke så verst ut?
Det var jo jeg som foreslo det. Jeg er nær et nervesammenbrudd.
Vent, det tjener ingenting å snakke mer.
La oss ikke kaste bort mer tid! Reis hjem nå og pakk!
Jeg er tilbake om en time. Det er nok best vi leier en bil.
-Bilen min klarer ikke lange reiser. -Jeg vet det.
Du er fantastisk!
Og hvem er dette her, da?
Ei jente jeg var sammen med en gang. Hun heter Carol.
-I Roma? -Hun er amerikansk, men bor i Paris.
Så det er en vamp du vil ha? Du liker visst supersexy kvinner.
Bye-bye!
God natt. Dette er Marc Daly, signora.
-Ingeniøren! -Nei, jeg er pianisten.
-Er Carlo der? -Nei, han har akkurat gått ut.
Du vil kanskje komme hit og vente på ham?
Du vet kanskje ikke at jeg har vært skuespiller en gang...
-Hva sa du? -Ingenting, signora. Adjø.
Hvordan kunne jeg overse det?
Jeg har dratt til Via Susa nr. 24. Marc.
Jeg hadde rett. Vinduet er borte.
Bra.
Glem alt. Nå er det for sent.
-Hva skjedde? -Jeg fant lappen din og kom hit.
I et av vinduene lyste et rosenrødt lys.
Da jeg fant deg hadde du allerede besvimt. Ilden nærmet seg.
Du hadde flaks. Du kunne endt dine dager som en grillet kylling.
Forbannet! Nå er alt borte. Liket...
Det igjenmurte rommet. Tegningen på veggen.
Via Susa nr. 24. Jeg heter Gianna Brezzi og er journalist.
Det er vel klart det haster!
Er det brannvesenet? Jeg ringer angående en brann på Via Susa nr. 24.
Dette nummeret? -Hva har du for nummer?
Nummeret er: 8314726. Skynd dere, det har allerede brent en stund.
Jeg vil vite hva det var som skjedde.
Det var vel spøkelsene...
Hvem ga deg denne? Du kan ikke ha lagd den selv.
Du kan ikke ha sett motivet. Hvem er det som har gitt deg tegningen?
La henne være. Hun har lagd den selv. Jenta er rar.
Hvis du så hva hun gjør med dyr... Hun trekkes til det makabre.
Det tviler jeg ikke på, men dette har hun ikke funnet på selv.
-Det var en maken i huset. Jeg så den på skolen.
Flink jente. Hvem var det som hadde lagd tegningen?
En dag måtte jeg rydde arkivet som straff. Det er fullt av tegninger.
I mappen fra 50-tallet var det en som så ut som den.
-Hvor ligger skolen? -Jeg går på Leonardo da Vinci.
-Det må være millioner av mapper! -De er delt inn etter år og fag.
Se der.
Skoleåret 1951/52
-Hva er det? -Hørte du ikke?
-Nei, hva var det? -Jeg vet ikke.
Jeg kan ikke beskrive det.
Bare fortsett, du. Jeg går og ser etter.
-Vi meddeler politiet hvor vi er. -Ja, det har du rett i.
Gianna...
Gianna? Gianna!
Gianna?
Hjelp meg, Marc.
Gianna...
-Gianna... Elskling. -Marc...
Ta det rolig.
Alt dette for en drittartikkel!
-Aner du hvem det var? -Ja, jeg vet det.
Jeg fant tegningen.
-Hørte du? -Ja, navnet står over porten.
Ikke prøv å gjemme deg!
Det nytter ikke.
Jeg vet allerede hvem du er.
Jeg så navnet ditt på tegningen.
Carlo...
Jeg kom for sent. Unnskyld meg.
Hva skal du gjøre nå?
Jeg må drepe deg, men det er ikke noe jeg vil.
Jeg elsker deg.
Men jeg har ikke noe valg.
Jeg ba deg jo om å holde deg unna dette.
Jeg ba deg jo om å pakke veskene og dra herfra.
Hvorfor hørte du ikke på meg?
Du er dum og sta.
Forstår du at alt dette er din feil?
Du ville vise deg.
Hvis du bare ikke hadde lagt deg oppi denne historien...
Hvem skal betale for dette, da?
-Han skulle akkurat drepe deg. -Der er han! Han springer mot muren.
Hun klarer seg. Hun våkner tidligst i morgen, operasjonen var vanskelig.
Men den gikk bra, jenta er sterk.
Nei...
Det er umulig.
Han var jo med meg da Helga ble myrdet.
Han så jo morderen. Det kan ikke ha vært Carlo.
Han har ingenting med dette å gjøre. Men hvorfor?
Kanskje forsvant bildet da den forestilte noe viktig?
Du innser kanskje ikke engang hvor viktig den var?
Viktig... Viktig... Bildet.
Et speil.
Så dum jeg er! Det var jo bare et speil.
Det var aldri noe bilde.
Det jeg så var et speilbilde.
Det var morderens ansikt jeg så!
Din usling!
Det er din feil at sønnen min døde. Han hadde ikke gjort noe.
Nei!
Han ville bare beskytte meg.
Han hadde aldri gjort noen noe.
Hva vet vel du om hva som skjedde?
Ikke vær urolig. Ikke noe vil skje deg.
-Jeg blir med deg til klinikken. -Nei.
Jeg sa at jeg ikke ville dra tilbake. Jeg sa jo det.
Du kan ikke tvinge meg tilbake.
-Men det er jo til ditt eget beste. -Nei.
Nei!
Nei.
Tekst: Lise Weggersen PrimeText International AB